Szentháromság ünnepe utáni 8. vasárnap 
Rm 8,12-17 

A vasárnap jellege 
Isten sötétségből világosságra hív: Szeretet által Isten gyermekeivé! Ebben az összefüggésben kijelölt igeszakaszunk azt mutatja be, mi jellemzi azok életét, akiket Isten elhívása kiragadott már a sötétség hatalmából (Kol 1,12-14), vagyis hogyan élhetünk, ha „szívünkbe áradt az Isten szeretete a nekünk adott Szentlélek által” (Rm 5,5) 
Az óegyházi evangélium (Mt 7,15-23) hangsúlyos üzenete pedig ez: „Nem mindenki megy be a mennyek országába, aki ezt mondja nekem: Uram, Uram, hanem csak az, aki cselekszi az én mennyei Atyám akaratát” (21.v.). 

Amiről az ige szól: Mit jelent Isten gyermekének lenni? 
Az ige tartalmát rögtön az igehirdetésre tekintve próbálom megfogalmazni, közbeszúrva itt-ott az exegetikai megjegyzéseket is. 
Kik Isten gyermekei? Akik Jézus Krisztust befogadták, személyes hittel, mint Megváltójukat és Urukat (Jn 1,12). Akik elveszettségükre rádöbbenve, bűneiket meglátva és megbánva, Krisztushoz jöttek, és hittel megragadták a Krisztus váltsága alapján fölkínált isteni kegyelmet. Égetően szükséges, hogy egyházunkban újra erőteljesen fölcsendüljön a megtérésnek, újjászületésnek ez a biblikus hirdetése, hiszen rengetegen automatikusan elintézettnek tartják az újjászületést a keresztséggel. Pedig mit mond erről Luther? „Hit nélkül semmit sem használ a keresztség, noha önmagában bőséges, isteni kincs” (Nagykáté, IV.r. 34). Mindezzel összefüggésben - igeszakaszunk mondanivalójának helyes megértése és hirdetése szempontjából is - alapvetően fontos tudnunk, hogy csak azokban lakik Isten Lelke, akik valóban hívőkké lettek (Ef 1,13-14), és viszont „akiben nincs a Krisztus Lelke, az nem az övé” (Rm 8,9). Textusunk első szavaival (αρα ουν) Pál apostol szorosan kapcsolja mondanivalóját ahhoz, amit az előző szakaszban (Rm 8,1-11) a Krisztusban való élet valóságáról leírt, és így fejt ki: Milyen ismertetőjelei mutatkoznak immár a hívők új életének?

1. A Szentlélek hatalma és vezetése által meghatározott életfolytatás (12-14.v.). 
a) Ahol a Szentlélek munkálkodik, ott az ember életében egyfajta öldöklő harc folyik. Ezt a harcot nem a saját erőimmel vívom a bűn ellen, hanem a hit harca ez. Hitben megragadom Krisztus váltságának, szabadításának tényét, és ezt szegezem szembe bűnös természetemmel. Mindez pedig nem bebeszélés önmagamnak, nem ún. „pozitív gondolkodás”, hanem a Lélek munkájának valósága bennem. Isten Lelke biztat, hogy számoljak azzal, amit Jézus Krisztus a kereszten elvégzett: megvásárolt vérével Isten számára (Jel 5,9), és óemberem Isten ítéletében Ővele együtt megfeszíttetett (ennek hirdetője a keresztség is, Rm 6,4.6.11). Ezért nem vagyok többé a hústestnek, (σαρξ) vagyis a megromlott, Istentől elszakadt, önző, bűnös természetnek adósa. Halandó testem (σωμα) tagjainak nem kell szükségképpen a bűn eszközeinek lenniük immár. Ugyanakkor - mivel továbbra is reális lehetőség, hogy bűnös természetem szerint, magamnak éljek - figyelmeztet is Pál szavain keresztül a Szentlélek, hogy a bűn a halálba vezet (vö. Gal 5,19-21). Így ösztönöz és erősít a „test cselekedeteinek” folyamatos öldöklésére, folytonos bűnbánatban - és örömben... 
b) Isten gyermeke, önmagában a bűnt folyton megtagadva, a Szentlélek vezetése alatt él, és a Lélektől vezetteti magát (ἄγονται - praes. mediopassivum). Mit jelent ez? A Lélek Isten igéje által megújítja és kormányzása alá vonja értelmemet, érzéseimet, akaratomat, Isten akaratának felismerésére és iránta való engedelmességre vezet (Ef 5,15-18; Rm 12, 2). Mindezt nem erőszakosan, személyiségemet szétrombolva teszi, hanem épp ellenkezőleg: lelkiismeretemhez szól. Megeleveníti, személyesen nekem szólóvá teszi adott helyzetekben az olvasott, hallott vagy eszembe juttatott igét, hogy meghalljam abban jó Pásztorom hangját (Jn 10,27). Akikben a Krisztus beszéde gazdagon lakhat (Kol 3,1), azokat érzékennyé teszi a Lélek finom belső ösztönzéseire és tiltásaira, valamint arra, hogy megkülönböztethessék a Szentlélek szavát, késztetését attól, ami a saját pszichéjükből vagy éppenséggel idegen lélektől származik (Zsid 4,12; Jk 3,15; 1Jn 4,1; 2Kor 11, 3-4). Ahol kényszerhatások, kényszergondolatok vannak, ott mindig más lélek munkálkodik, nem a Szentlélek (vö. 1 Kor 12, 1-2! - így lepleződik le pl. a pünkösdista és az ún. karizmatikus mozgalom sok jelenségének idegen forrása is). A Szentlélek „az erő, a szeretet és a józanság Lelke” (2Tim 1,7). 

2. A Szentlélek által munkált imádság (15.v.). 
A Szentlélek vezetése szerinti, örvendező, hálás engedelmességnek, az Isten szeretetének csatornájává váló hívő életnek a benső titka és kiindulópontja az imádság. Az igazi imádság nem más, mint élő kapcsolat az élő Istennel. Összeköttetés azzal az Istennel, aki Fiában, az Úr Jézus Krisztusban megmentő, szerető Atyaként nyilatkoztatta ki magát. Akik befogadták az Úr Jézust, és ilymódon Isten Lelkét vették (az eredeti szöveg itt is rámutat ennek a ténynek egyszeri, esemény jellegére: ἐλάβετε - aoristos), azok egy páratlan, csodálatos viszonyba kerültek Istennel. Kapcsolatuk a gyermek kapcsolata Atyjával, melynek közvetlensége mutatkozik meg a Jézustól vett (hiszen Jézus nevében, Jézusért, az ő áldozata alapján létezhet ez a kapcsolat) „Αββα” megszólításban. 
Ezt a Szentlélek szerinti imádságot tehát az Atya benső ismeretéből fakadó bizalom jellemzi, szemben a kiszámíthatatlan kényúrtól tartó rabszolgai rettegéssel. Őszinte, bensőséges és ugyanakkor alázatos Istenhez fordulás, nem megjátszott pózolás. A kelletlen, formális „ima” helyébe léphet a Lélek munkája nyomán a folyamatossá váló beszélgetés Istennel (a κραζομεν jelenidejű, folyamatos cselekvést jelöl). Amellett, hogy megújuló imádságra indít a Szentlélek, imádkozó közösségbe is von Isten többi gyermekeivel, erre is utal a „kiáltjuk” szó többesszáma. (Vö. mindehhez pl. Ef 3,14-21; 6,18) 

3. A Szentlélektől eredő bizonyosság (16-17. v.) 
A gyermeki imádságnak és engedelmességnek a hordozó alapja bennünk végső soron az a bizonyosság, amelyet a Szentlélek ajándékoz Isten családjába történt befogadtatásunk (hyiothesia / υἱοθεσία / = fiúvá fogadás, 15.v) ténye felől. 
a) A Lélek „prófétikus közvetlenséggel” (Althaus) tanúsítja lelkünknek (πνευμα) - melyet Istentől elszakadt, halott állapotából megelevenített, s lakhelyévé tett, mikor Krisztusban hitre juttatott -, hogy Isten gyermekei vagyunk. Egyben lelkünket is belevonja ebbe a tanúskodásba. Míg a υἱός szó inkább a Krisztusban hívők helyzetét fejezi ki, addig az itt használt τέκνον szó az Atyával való meghitt kapcsolatra utal. Másképpen úgy mondhatjuk ezt, amiről itt szó van, hogy a Lélek üdvbizonyosságot ad. (Vö. pl. Ef 2,8: „kegyelemből vagytok megmentettek” - ἐστε σεσωσμένοι, az eredeti szöveg szerint.) Ez nem magabiztosság! Isten óvjon minket az ún. „hívő gőgtől!” De attól az elbizakodottságtól is, hogy nem hiszek az Úr ígéreteinek és a Lélek bizonyságtételének (pl. Jn 3,36; 6,37; 1Jn 5, 10-12)! Csodálatos vigasztalása és kincse a hívőknek az, ahogyan a Szentlélek bizonyítja számukra, hogy Jézus Krisztus váltságműve alapján örökre szólóan befogadta őket az Isten, - ezért nem kell pl. az „önelfogadás” hamis eszméjével bíbelődnünk. 
b) Az üdvbizonyossággal egyben az Istennél reánk váró örök élet és dicsőség boldog reménységét is ajándékozza Isten Lelke a Krisztusban hívőknek. Pál apostol rámutat, hogy a gyermekek örökséget szoktak nyerni atyjuktól: Isten gyermekeinek öröksége nem kevesebb, mint részesedés Isten életében és dicsőségében (Rm 5,2; 1Thessz 2,12; Jel 21,1-7). Mindez azonban csakis az Úr Jézus Krisztussal való közösségben vár azokra, akik benne hisznek. Krisztushoz tartozásunk pedig abban nyilvánul meg, ha most az Ő érzülete határozza meg immár mentalitásunkat, magatartásunkat ebben a világban: szomorúság a bűn, hitetlenség, közöny, keményszívűség és ezek következményei miatt; részvét és szolgálat Urunk világosságával és szeretetével az emberek iránt, - és ha úgy kell lennie, szenvedés kifejezetten is az Ő nevéért... Akiknek életében ezt a Krisztussal való közösséget (melybe az „együttszenvedés” is beletartozik) valósággá teheti és folyamatosan munkálhatja a Szentlélek, azok fognak bemenni Uruk dicsőségébe is, amikor eljön az ideje. 
Végül két idézet, lelkésztársaim figyelmébe, szeretettel: A Lelkipásztor 1947 nyári számába írta erről az igéről Veöreös Imre (191.lp.): „Tudom jól, hogy híveink többségéből hiányzik Isten Lelkének ez a munkája, de miközben megmutatjuk, hogy mi a Szentlélek munkája a keresztyén ember életében, az igehirdetésen keresztül ez a munka meg is kezdődhet vagy folytatódhat lelkükben.” 
A másik idézet Karl Heim professzortól való, aki röviddel halála előtt, 1958-ban írta egyik barátjának ezt: „Csak az méltó és alkalmas az Igével való foglalkozásra, aki személyesen megtapasztalta Krisztus valóságát, és életét neki szentelte. Határozott megtérésen kellett átmennie. Bűneinek bocsánata nyomán üdvbizonyosságot kellett nyernie. Így, és csakis így lehet valaki Krisztus bizonyságtevője, aki másokat is a Megváltóhoz képes vezetni.” 

Az igeszakasz korábbi feldolgozásai megtalálhatók a Lelkipásztor 1947/nyári, 1952/7., 1966/6., 1974/7. és 1983/7. számaiban. 
Adámi László

Lelkipásztor 1990/6. (június) szám, 203-204. oldal